הַפְרָיוֹת קשב וריכוז
והשפעתן על הקשר הזוגי

התוכן:

הקדמה – הכל קשו"ר!						עמ' 2
ד"ר איריס מנור, מנהלת המרכז לקשו"ר ב"כללית"			עמ' 3-4		
ד"ר דותן קידר, מנהל מרכז לקשו"ר ב"כללית"			עמ' 5-7
18 מאפייני התנהגות (ודברי המורֶה שיש לו 17 מתוכם...)			עמ' 8-9
סיפור חייו של משה סובר, עד שגילה את עצמו בגיל 39		עמ' 10-12
ההתמודדות של עו"ד שושנה, במשפחה שרובה עם הקשו"ר		עמ' 13-14		

סרטונים נוספים באתר "עין טובה שידוכים"
בדף הבית, מלבן מס' 5, הקישו "יש לבן/ת בעיית קשב וריכוז?"
נכנסים למאמר-מערכת ממצה בנושא, שבו קישורים לסִרטונים חשובים:

1] (בשלהי המאמר:) 12 דקות על בעיית קשב וריכוז – רחל גולדנברג"
(הסרטון נמצא באתרים רבים – אך אצלנו הדוברת 'נראית' יותר צנועה..)

2] (בסוף המאמר:) דבריה של הגב' מירב קובי, מטפלת בכירה בזוגות בעלי בעיית קשב.

3] הרב יגאל כהן ראש מוסדות "יחווה דעת", על ילדותו כילד עם הקשו"ר

4] ראיון מאלף ביותר עם איש התקשורת השנון אַבְרִי גלעד, בעל הקשו"ר 
בו אברי מספר שאישיותו דורשת בעצם התכנסות; על היותו פגיע ביותר, בניגוד לביטחון העצמי
שהוא משדר; על הכוחניות והַשתלטנות שהובילו אותו בפתח דרכו בתקשורת, עד שהחל ללמוד "ימימה אביטל". על הסחת-הדעת שלו שנגרמת מכל לִחשוש, על חוסר הטאקט, ועל התקפי
החרדות של 'כוכב התקשורת', ועוד ועוד.
אישיותו ההולכת ונחשפת בראיון, היא מעין סיכום לרוב מה שנכתב להלן.

הקדמה:
1] בשנים האחרונות יש חשיפה הולכת וגוברת, ועמה הכרה, בבעיית הקשב, וזאת בעיקר בתחום הלימוד. הסדר החברתי החדש שעל פיו כולם חייבים ללמוד - מציף את הקושי. מאידך, יש גם הבנה שהמניע אנשים רבים לעשות טוב בעולם, קשור לסטיית הקשב שלהם, שפירושה: האדם לא ממוקד רק בעצמו. אם שר החינוך במדינה [מודה ברבים שהוא נוטל ריטלין, פירוש הדבר שהנושא כבר ידוע, ושרבים מאוד נוטלים ריטלין; אין בזה כתם חברתי, ואין צורך להסתיר. כשהיינו ילדים כינו ילד שהרכיב משקפיים: "מִשקָפופֶר"; היום, המנטרה של אחת החברות היא: "אופטיקנה, התשוקה למשקפיים".
*) נכדתנו סיימה כיתה ו', ונושא הצגת סוף השנה היה: בעיית הקשב בכיתה. הבימאית והמורה למחול שאמרו בגלוי שיש להן בעיית קשב, העלו הצגה מרגשת איך נראית כיתה שחציה ב"ק, ובין ריקוד לריקוד דיברה תלמידה וסיפרה איך פגעו בה בלימודים בגלל הבעיה; שניה סיפרה שהלכה להיות מלצרית, ובגלל שטעתה בספירת הכסף, החליטו שהיא גנבה כסף... וכו'.
על כל בעיה שהוזכרה, העלתה ההצגה את הקצה השני של היתרון שיש בסטיית הקשב. הילדים הללו הם: יצירתיים, טובי לב, גמישים, אוהבי אדם, רגישים, מכילים, ובעלי שלל מידות טובות שב"ק מדרבנת לעסוק בהן ולחזק אותן. 
*) בעיית הקשב יוצאת מהארון, ובגדול. היא פותחת את 2 דלתות הארון, ומגיחה החוצה. מי הוציא אותה? - הגורם המרכזי, שיש לו גם יכולת לדרוש מהציבור להגדיר את עצמו כבעל ב"ק, והוא מערכות החינוך. אלה מעוגנות בחוק שכופה לא רק על ילדים, אלא גם על מתבגרים לשבת 45 דקות ולהקשיב. זה נכון בציבור הכללי, שממשיך במסלולי אקדמיה, וגם בציבור החרדי שנכנס מזה 50 שנה למסלול של חובה ללמוד בישיבה. במערכת החינוך האתגר מרוכז בכיתה, וקל לזהותו. ואכן הולכים וגוברים הקולות, שהמערכת חייבת להקל על הילדים הנפלאים הללו; ליצור מסגרות לימוד שתתאמנה לבעלי ב"ק, ותאפשרנה לחלק זה שבאוכלוסיה לממש את היכולות הגבוהות שלו...
וכיוון שעניין השימוש בתרופות עדיין שנוי במחלוקת, חושבים מציעי ההצעה הנ"ל שבזה פתרו לילדים הללו את הבעיה, ע"י 'עקיפת' הטיפול בבעיה עצמה. אלא שמסגרות לימוד מקילות הן טיפול בסימפטום, בַּתוצאה, ולא טיפול בבעיה עצמה! הלמידה היא הבעיה 'הקטנה'; הבעיה האמיתית היא, שמי שלא יטפל בבעיית הקשב – צפוי ככל הנראה בחברה המודרנית, לחיי סבל.
נתחיל לפרט בנושאים שבהם כבר נערך מחקר מדעי, ובהמשך אביא את מה שנגלה לנגד עיני ב15 השנים האחרונות [תש"ע-תשפ"ה], אחרי מאות ראיונות לבנים ולבנות בגילאי ה30, בהם תפקידי היה לגלות מדוע הם אינם מצליחים להיות בזוגיות.

2) המחקר המדעי:
נפתח במאמר של ד"ר איריס מנור, מנהלת המרכז לקש"ור ב"כללית", שמרכז תוצאות מחקרים בארץ ובעולם (מופיע באתר ה"כללית").

ד"ר איריס מנור - פסיכיאטרית ילדים
ומנהלת המרכז לקשב וריכוז במרכז בריאות הנפש של ה"כללית"

אנשים רבים חושבים שהפרעת קשב "לא גורמת לנזק משמעותי לחיים". אלא שעם עובדות קשה להתווכח: הפרעת קשב - ובמיוחד זו הכוללת התנהגות היפראקטיבית, המלווה 70%-60% ממקרי ההפרעה - אחראית לשיעור ניכר מתאונות הדרכים שבהן מעורבים צעירים ובני נוער. מנתונים שנאספו בארצות־הברית עולה כי צעירים שסובלים מההפרעה מעורבים בתאונות דרכים בשיעור גבוה יותר מאלו שחיים בלי הפרעת קשב.
הסיכונים שבנהיגה עם הפרעת קשב
אחד מהמאפיינים של הפרעת קשב הוא פיזור גדול של הקשב: האדם נע בין גירויים רבים המציפים את עולמו, ואינו יכול להתמקד באף אחד מהם. חוסר היכולת למקד קשב מפריע מאוד בלמידה, אך מפריע לא פחות במצבם אחרים הדורשים קשב ממוקד. נהיגה למשל דורשת התמקדות בתמרורים ובציות להם ולסימני דרך. לכן, הסובלים מחוסר קשב, לאו דווקא היפראקטיביות, מועדים יותר לתאונות של חוסר תשומת־לב ושל "טעויות טיפשיות".
בנוסף, בניגוד לְמה שרבים חושבים, לאנשים עם הפרעת קשב אין עודף אדרנלין בדם - אלא להיפך. כדי להיות ממוקדים יותר, הסובל מהפרעת קשב המלווה בהיפראקטיביות מנסה להעלות את רמת האדרנלין בדם - ומכאן, מאפיין בולט של הפרעת קשב הוא נטייה להסתכן והצורך בריגוש שיוצרת הסכנה. זו הסיבה שצעירים אלו מועדים יותר לביצוע מעשים על גבול הפלילי, לנטילת סמים וכאמור לתאונות דרכים.
צעירים עם הפרעת קשב גם נוטים יותר להרגלי נהיגה המושכים את תשומת הלב של רשויות אכיפת החוק (למשל נהיגה מעל המהירות המותרת): הם נוטים יותר לקבל דו"חות תנועה, לעבור הליכים משפטיים ולאבד את רישיון הנהיגה שלהם - כל זאת בסבירות הגדולה פי 2 עד 4 לעומת אחרים.
מה מספרת הסטטיסטיקה?
מנתונים רשמיים שפורסמו בארה"ב עולה כי סיבת המוות המובילה בצעירים בני 24-16 היא תאונות דרכים. שיעור בני הנוער מכלל הנהגים האמריקנים הוא  7% בלבד, אבל הם מעורבים ב־1 מכל 5 תאונות (20%) וב־14% מכלל תאונות הדרכים הקטלניות. מתברר כי נוכחות של הפרעת קשב תורמת משמעותית לסטטיסטיקות המפחידות.
ממחקרים עולה כי נהגים צעירים עם הפרעת קשב, בהשוואה לנהגים צעירים ללא הפרעות קשב: 
• נמצאים בסבירות כפולה עד משולשת להיות מעורבים בתאונת דרכים
• נמצאים בסבירות גבוהה פי ארבעה להיות אשמים בתאונות
• נמצאים בסבירות גבוהה יותר מפי שלושה להיפצע
אגב, מחקרים מדעיים מצאו שהשפעת הפרעת קשב על הנהיגה, שווה בין בנים לבנות.
איך מטפלים בהפרעת הקשב?
בראש ובראשונה טיפול תרופתי - הטיפול העיקרי כיום הוא בעזרת תרופות מעוררות - ולצידו מומלץ טיפול התנהגותי קוגניטיבי.
למרות הסטיגמה המפחידה שנוצרה לתרופות הממריצות, ובעיקר לריטלין, חשוב לדעת: מניעת הטיפול התרופתי מסוכנת הרבה יותר מהתרופה ותופעות הלוואי שלה. אם מונעים את הטיפול, נוצר "מודל פנינה", כאשר על גבי ההפרעה הבסיסית מצטברות שכבות של תפקוד לקוי ושל מצוקה. ממחקרים עולה כי ילדים שלא טופלו להפרעות קשב נמצאים בסבירות גבוהה יותר לפתח בגיל ההתבגרות דיכאון, חרדה והתמכרויות ולהידרדר לעבריינות.
רגע, התרופות הממריצות לא ממכרות?
לא, אבל יש תופעות לוואי אפשריות, ביניהן: דיכוי תיאבון, דיכוי עייפות, כאבי בטן, רעד בידיים, מצב רוח ירוד ועוד. עוד דבר שחשוב לדעת: כל התרופות הממריצות פועלות מיידית, אבל זמן ההשפעה משתנה מתרופה לתרופה. ריטלין למשל משפיע ל4 שעות בלבד ואז יוצא בשתן. קיימות תרופות חדשניות שמשפיעות לפרקי זמן ארוכים יותר וגורמות לפחות תופעות לוואי, מה שמשפר במידה משמעותית את איכות החיים.
אולי אפשר להסתפק רק בטיפול פסיכולוגי?
הורים רבים משוכנעים שאם הם יחנכו את ילדיהם טוב יותר, או אם יפנו אותם לטיפול פסיכולוגי, הבעיות ייפתרו ללא צורך בתרופות. למרבה הצער, תפיסה זו לא הוכחה באף אחד מהמחקרים הרבים שנערכו. להפך, מכולם עולה כי יש טיפול תרופתי הוא הכרחי ואילו טיפול פסיכולוגי־התנהגותי יעיל באופן מוגבל, ומומלץ כתוספת בלבד.
בשורה התחתונה, תרופות ממריצות באמת מונעות תאונות דרכים?
ממחקרים רבים מתברר שטיפול בתרופות ממריצות אכן מוריד משמעותית את שכיחות תאונות הדרכים בקרב אנשים הסובלים מהפרעת קשב. הטיפול התרופתי משפר את יכולת המיקוד והריכוז, ונהגים עם הפרעות קשב מבחינים בפרטים שלא הבחינו בהם קודם, ולכן מועדים פחות לטעויות בנהיגה.
עד מתי צריך לקחת את התרופה?
הפרעת קשב היא בעיה כרונית, לכל החיים - וכך גם הטיפול. אנחנו נוטים להשוות את הטיפול התרופתי לצורך בהרכבת משקפיים: התרופה לא מרפאת את ההפרעה, אלא משפרת את התפקוד בזמן השימוש בה. מדובר בטיפול שמאפשר לאנשים הסובלים מהפרעת קשב להיות ממוקדים יותר, מתפקדים טוב יותר, מאורגנים יותר בחייהם. וכמו משקפיים אותם מרכיבים קצרי הרואי כשהם יושבים מאחורי ההגה, כך גם התרופות הממריצות הן בעלות משמעות רבה, ואף מצילת חיים, עבור אלו הסובלים מהפרעות קשב. שילוב של תרגילים לשיפור יכולות הריכוז באמצעות טיפול בביו־פידבק ושינוי תזונתי, יכולים לסייע בהתמודדות עם ההפרעה בחיי היום יום.

בהמשך לדברי ד"ר מנור הנ"ל:
דוגמה שאני מכיר: בן של ידידים בישיבה תיכונית, שלא היה גג או עץ שלא טיפס עליו וקפץ ממנו. רמת סטיית הקשב היתה כה חריפה, שגם ריטאלין בריכוז 40 מ"ג לא הרגיע אותו. בכיתה י' הוא התחיל 'לעצור רכבים': קופץ לכביש ממש לפני רכב נוסע, וגורם לו לעצור בחריקה... עד שמשאית אחת – דרסה ועצרה אותו... אחרי שנת שיקום, הוא נכה עם הליכון ודיבור איטי ביותר, ומוצמד לו חונך בכל שעות הלימוד.
אז כשהורה אומר לנו שהוא נגד זה 'שיסממו את הבן' שלו - עלינו להסביר לו שקיימת אפשרות חמורה הרבה יותר. מהידע שבידי: מי "שמסומם" או נהיה "זומבי" מריטאלין, פירוש הדבר שהוא נטל כמות גדולה ממה שגופו צריך.
2) נהגים עם ב"ק לא 'שמים-לב' לתמרורים, נוטים להסתכן כדי להעלות את רמת האדרנלין בדם, שמעניקה תחושה של ריכוז; תחליף לריטאלין. ובעצם אינם קולטים את הכביש. [ראו מכתבו של משה סובר (להלן) על חייו הקשים עד שגילה בגיל 39, את הריטאלין].
בנוסף, נוטלים סמים ונוטים לפשיעה. בתשע"ז פורסם בתקשורת, שסקר שנערך גילה ש75% מהאסירים בישראל הם בעלי בקשו"ר.

חרדה ודימוי עצמי נמוך:
הנושא שלנו הוא הקשר הזוגי: חִשבו נא מה קורה כשאחד מבני הזוג הוא בעל ב"ק? הסבירות שלגבר יש ב"ק, גדולה פי 6 (ממוצע הדעות השונות) - בכביש הוא לא מבחין תמרור, ובבית הוא לא רואה המון דברים שאשתו היתה רוצה שייראה.

3) מאמרו של ד"ר דותן קידר -
מנהל היחידה להפרעות קשב של הכללית ברמת חן

בעלי הפריית קשו"ר מפתחים עם השנים, דימוי עצמי נמוך. דימוי זה הוא פציעה פסיכולוגית משמעותית המעצבת את כל החיים הבוגרים.
בעל קשו"ר מפתחים מנגנונים, להתמודד עם התחושה הקשה שיוצרת בה"ק:
1) 	הימנעות/דחיה של משימות קשות/מורכבות, שבהן יש סיכוי גבוה להיכשל.
2) 	נטיה לליצנות - הסתרת חוסר הביטחון ע"י הפיכת הכל לבדיחה.
3) 	אגרסיביות - הפעלת כוח ואלימות במערכות יחסים, התנהגות שתלטנית או דיקטטורית, תוך חיפוש קרבן חלש, כדי לסוכך על תחושת חוסר הביטחון והפגיעוּת.

"אני דפוק! אני לא מסוגל לעשות חצי ממה שאני צריך"." אני מרגישה נחותה, פחות טובה מאחרים". "אני כישלון ולעולם לא אצליח". אמירות כאלה הן בד"כ ביטוי ראשוני של ערך עצמי נמוך, שמתבטא בהתנהגויות מגוונות. שומעים אותן לרוב מילדים ומבוגרים הסובלים מהפרעת קשב.

איך נוצר דימוי עצמי?
דימוי עצמי הוא ההבדל בין מי שהייתי רוצה להיות, ובין מי שאני מרגיש/ה שאני בפועל. הדימוי העצמי מורכב מהמחשבות ומהרגשות שלנו על היכולות שלנו ומשמעותן. הדימוי העצמי נשען על מציאות פנימית, המושפעת ממציאות חיצונית, ומהיכולת לקלוט ולעבד אותה.
הדימוי העצמי מתפתח על רקע הכישלונות וההצלחות שאנחנו חווים במפגשים עם העולם, וביכולת שלנו לחוש, להסביר ולסנן אותם. אך התהליך אינו מסתיים בכך, כיוון שהדימוי העצמי משפיע בתורו על היכולת של כל אחד ואחת להמשיך ולפעול בעולם. כך נוצר תהליך מעגלִי שמזין את עצמו, ועלול להתקדם כמו נבואה שמגשימה את עצמה. ראשיתו בחוויות של הצלחה או כישלון שמשפיעות על בניית הדימוי העצמי, שמשפיעה בתורה על האמונות שלנו ביחס לעצמנו, ואלה משפיעות בחזרה על הפעולות בעולם, ששוב משפיעות על הדימוי העצמי (הנמוך או הגבוה)

מהם המאפיינים של דימוי עצמי נמוך?
מצד אחד, דימוי עצמי נמוך בא לידי ביטוי באמונה של הילד או של המבוגר שההצלחות והאירועים החיוביים בחייו הם תוצר של מזל או גורל או עזרה של אחרים, ולכן הוא מתקשה לייחס אותם לעצמו.  מצד שני, הכישלונות הם תוצר מובהק של יכולותיו. כך נוכל לשמוע ילדים שהצליחו במבחן אומרים: "המורה עשתה מבחן קל במיוחד"  או, "היה לי מזל". לאחר כשלון, הם יגידו: "אני לא שווה שום דבר", או "זה כל מה שידעתי". 
מאפיין בולט נוסף המתלווה לבעלי ערך עצמי נמוך הוא חוסר תקווה, והאמונה שהמצב לא ישתנה בעתיד. הם יתארו את עצמם בד"כ כמי שנידונו לכישלון ואין ביכולתם לשנות זאת, כי הכישלון נובע מחוסר בכישרון. לעומתם, בעלי הדימוי העצמי החיובי שבהם, יִטו לייחס לעצמם את ההצלחה ולהפיל את הכישלון על גורמים אחרים; אצלם המורה תהיה אשמה במבחן שבו השיגו ציון נמוך, או שיטענו שבכלל לא התאמצו.
מהו הקשר בין דימוי עצמי נמוך והפרעת קשב?
ילדים, ובהמשך גם מבוגרים, הסובלים מהפרעת קשב, פגיעים יותר ביחס להתפתחות של דימוי עצמי נמוך, כיוון שהם בדרך־כלל חווים כישלונות מגיל צעיר בהשוואה לשלב ההתפתחותי שבו הם נמצאים. בין אם זה במסגרת הבית מול ההורים, בגן הילדים, או במהלך שנותיהם הראשונות בבית הספר; ילדים אלה נתקלים שוב ושוב בתגובות מהסביבה שהם "נכשלים" בהתנהגותם.
הם מתוייגים בדרך־כלל דרך התנהגויות בולטות, אשר משתלטות על תכונות ויכולות אחרות: אלה ילדים קופצניים/מרעישים/לא מקשיבים/שכחניים. הם צריכים עזרה צמודה ותיווך בכדי לעמוד במטלות השגרתיות שלהם. הם חוזרים על התנהגויות לא רצויות שוב ושוב עם קושי מיוחד להפנים, עם ביטויים אימפולסיביים ותזזיתיים. עד לשנים האחרונות המערכת לא זיהתה ילדים הסובלים מהפרעות קשב ולכן הם לא קיבלו טיפול. כתוצאה מכך, ילדים רבים (שנהפכו בינתיים למבוגרים) היו חשופים ופגיעים הרבה יותר לפיתוח דימוי עצמי נמוך ועקשני.
האם ילדים עם הפרעת קשב יסבלו בכל מקרה מדימוי עצמי נמוך?
ממש לא! ישנם ילדים עם הפרעת קשב, שהדימוי העצמי שלהם חיובי. חוקרים מצאו כי לסביבה יש השפעה משמעותית על האופן שבו הילד יחווה את עצמו ואת יכולותיו. סביבה שתהיה אמפטית לקשיים, תוך כדי שהיא מעודדת ומלמדת את הילד לשליטה ולמשמעת עצמית, לאמונה ביכולת שלו לפתור בעיות, ולידיעה כי כישלון והצלחה הן חוויות שלומדים מהן - תסייע לו לצמוח עם דימוי עצמי חיובי, גם אם יש לו הפרעת קשב.
איך נזהה דימוי עצמי נמוך?
מעבר לאמירות מפורשות, כמו שצוטטו למעלה, ישנם ביטויים לא ישירים שמרמזים על דימוי עצמי נמוך, ושדרכם ניתן לאתר אותו. מדובר במנגנונים או אסטרטגיות להתמודדות עם התחושה הקשה שמתפתחת. המנגנונים הללו אמנם מהווים מעין שריון מפני התחושות הקשות, אך הם אינם יעילים, כי הם מסייעים להנציח את האמונה בחוסר המסוגלות, מונעים את האפשרות לשינוי ולהתמודדות וכולאים את הילד בחוסר התקווה ובהעדר היכולת להתפתח.
בין המנגנונים הללו ניתן למצוא:
.1 הימנעות או דחייה של משימות קשות או מורכבות שבהן יש סיכוי גבוה לכישלון, וכך פשוט לא לפגוש בו.
.2נטייה לליצנות - הסתרה של חוסר הביטחון על ידי הפיכה של כל דבר לבדיחה, משיכת תשומת־לב באמצעות השתטות, במיוחד ברגעי לחץ.
. 3 אגרסיביות - הפעלה של כוח ואלימות במערכות יחסים, תוך חיפוש אחר קורבנות חלשים, בכדי לסוכך על תחושות חוסר ביטחון ופגיעות.
 4. הכחשה - מחיקה של הבעיה, כאילו היא לא קיימת, ובוודאי לא הרגשות הקשים שהיא מעוררת. ילדים ש"לא אכפת להם הלימודים" בעצם מכחישים את הבעיה. אותם דברים נכונים גם למבוגרים שעובדים במקצועות ללא אתגר, ש"לא הצליחו מעולם ללמוד ואינם מעוניינים בכך.
.5. שליטה - תחושת העדר השליטה היא מרכיב מרכזי בחיים של בעלי ערך עצמי נמוך. בתור תגובה הם יכולים לפתח התנהגות שתלטנית או דיקטטורית כלפי אחרים (להגיד מה לעשות, איך להתנהג, על מה לדבר וכדומה).
איך מטפלים בדימוי עצמי נמוך?
הצעד הראשון הוא להודות ולהבין שיש בעיה. בקרב ילדים, המשימה הזו מוטלת על ההורים. הם צריכים לאתר את הקושי שהילד חווה, להעריך אותו ולהתייעץ עם אנשי מקצוע בנוגע למסלול הנכון ביותר לטיפול.
ערך עצמי נמוך הוא פציעה פסיכולוגית משמעותית, המעצבת את החיים הבוגרים בקרב הסובלים מהפרעת קשב, ועל כן הוא צריך להוות אבן יסוד בכל טיפול. בטיפול נבקש לאפשר סביבה בטוחה ויציבה כדי שהילדים או המבוגרים הללו יוכלו להיפרד ממנגנוני התמודדות לא יעילים, ויוכלו לבנות את הערך העצמי שלהם מחדש. בנייה כזו תיקח בחשבון שהתהליך הוא איטי וממושך, וצריך לכלול התנסויות חוזרות במגוון של פעילויות ותחושות קשות, שהן מעוררות אצל האדם. כך יתפתחו מנגנוני  התמודדות יעילים וסט חדש של חוויות ביחס ליכולות ולאפשרויות.
אצל אנשים עם הפרעת קשב בדרך־כלל עולה בשלב הזה השאלה: האם תרופות ממריצות יעזרו  לשפר את הדימוי העצמי? התשובה הקצרה היא - לא. והארוכה היא - שבעקיפין דווקא כן. התרופות עשויות לאפשר לאדם להפנים טוב יותר את הלמידה המחודשת של יכולותיו, ושל הדרכים להתמודדות עם התחושות הקשות שנבנו לאורך השנים. הם גם יסייעו בצבירה של הצלחות כאלה במקומות שבהם היה קשה אובייקטיבית להשיג אותם. בנוסף, התרופות יכולות לסייע בהעלאת המודעות לכך שיש בעיה אובייקטיבית שמקשה על מימוש הפוטנציאל בתחומים שונים ומגוונים. 

* * *

עד כאן דברי המחקר המדעי. כעת אוסיף את מה שנגלה לעינַי בעשור וחצי האחרון, במסגרת ליווי צמוד של מאות בחורות ובחורים החותרים לקשר זוגי, שחשפו בפנַי מהקורה איתם בפגישות, כדי לנסות לגלות מדוע הם אינם מצליחים להתחתן:
18 התנהגויות המצביעות על 'שבבים' של סטיית קשב.
לענ"ד, יותר ממחצית בני האדם בעולם הם בעלי סטיית קשב כלשהי. אלא שכל עוד האדם מתפקד ועומד במשימות העולם המערבי שסביבו, אין בכך "בעיה". אך מי שמזהה אצלו למעלה מ-6 התנהגויות מהרשימה שלהלן, כדאי שייגש לבדוק אם נתברך בהפריית קשו"ר ברמה כלשהי. לא אחת, נשתנו בכך חייהם של אנשים מִקצה לקצה.

רוב הנקודות ברשימה שלהלן, מבוססים על המחקר המדעי.

1. 	יכולת למידה ירודה, או קושי רב.
2. 	אימפולסיביות גבוהה. החלטות חפוזות, מבלי לחשב את כל הנתונים.
3. 	נטיה להנעת הגוף: נמשך לפעילות ספורטיבית; נדנוד קל ומתמיד ברגל; חש אושר בעת ריקוד, גם ממושך; נמשך לעבודת-כפיים; הנעת גוף בתפילה [הכל, משום שפעילות מאיצה את האדרנלין בדם, ובכך מגיע למוח מעין תחליף לריטאלין].
4. 	נטיה להסתכנות: אומץ רב. שירות ביחידה קרבית. התמכרות לסדרות-מתח. מעורבות גבוהה בתאונות. הימורים [עצם השהייה במצב סכנה, מעלה את האדרנלין ו'עושה לו טוב'].
5. 	דחיינות. לא מסיים שאלון. מגיש עבודה בדקה ה91; לא מסיים תואר!
6. 	הססנות יתר, חוסר יכולת להחליט [תורני בן 27, נפגש שנה+ עם בת, ומתלבט...]
7. 	החלטות שגויות בכל שטחי החיים [טוב-לב מופרז: היענות לבקשות צדקה מֵעבר ליכולתו הכלכלית].
8. 	איחורים. שכחה של פרטים. שוכח מפתחות בכל מקום.
9. 	מעֲבר תכוף של מסגרות לימודים ומקומות עבודה.
10. 	חוסר סדר, הדעת מתפזרת בקלות. חפצים מפוזרים על פני החדר. לא עונה ל90% מהפונים בטל', כי זה מוציא אותו מהריכוז; 'לא שם לב' שהסוללה ריקה, וזו כבתה ברגע קריטי...
11. 	קושי בהתמצאות. מתקשה למצוא כתובת.
12. 	צורך באשה יפהפיה במיוחד [לדעתנו: כדי שלא להיחשף שוב לביקורת חברתית].
13. 	נוטה להחליף חֶברה: מִדתית לחילונית; מִחילונית לדתית. דתי לאומי 'מתחזק' ונהיה חרדי, ולהיפך. (עפ"י הלמ"ס: ל90% מהחוזרים בתשובה אין תואר אקדמי).
14. 	"אמונה חזקה"; לא הגיונית. כלשון מאמרו של ד"ר קידר: "דימוי עצמי נמוך מתבטא באמונה שההצלחות והאירועים החיוביים בחייו הם תוצר של מזל, גורל, או עזרה מאחרים. מתקשה לחשוב שהוא פעל להצלחה. אמנם הכישלון הוא תוצר מובהק של יכולתו [ל"מאמין", יש פיתרון נפלא יותר: הכל מאת ה'!].
15. 	הסחת-דעת מהעיקר: דיבורים בסוף האולם מפריעים לַמרצה; תוית-היצור בגב הגופיה, מציקה; לא נרדם אם הפיג'אמה לא מסודרת היטב לגופו. [הסחת-דעת זו היא גם היתרון העצום, בכך שהדעת 'סוטה' לחשוב על רעיון שאיש לא הגה!]. צפו בראיון של רוני קובן עם איש התקשורת הידוע אברי גלעד – כיצד באמצע הראיון אברי מפסיק, ומסביר שלחישות הצלמים מאחוריו, מתפרשים במוחו (- בעל בעיית הקשב) כ"התקפה עלי".
16. 	חוסר תקווה לשינוי; במקרים חמורים, תהליך שמוביל לדיכאון קל.
17. 	פגיעוּת ודימוי עצמי נמוך – שכאמור במחקרים הנ"ל, מסתתרים בחזות ליצנית, או שתלטנית.
18. 	גירושין. אי יכולת להישאר במסגרת הנישואין. כי כשבעל נפגע מכל משפט של אשתו [סעיף 17 לעיל]; ושוכח תמיד לקנות מוצר או שניים מבין ה5 שביקשה [סעיף 8]; וכשהוא מפוטר לעתים תכופות בגין איחורים וכדו' [סעיף 9], או מייצר תאונות-דרכים [סעיף 4] – הדרך לגירושין די סלולה.

כאמור, המסקנות הללו (שרק חלקן הקטן אינו מדעי עדיין) נצטברו ובאו מן הליווי הצמוד עם בחורים ובחורות, בעלי בעיית קשו"ר ברמה זו או אחרת. במסגרת הליויי הם חשפו בפנַי את המתרחש בפגישות ואחריהן, ולדעתי, רמת חשיפה כזו אינה לנגד עיני הרופאים המטפלים, וגם לא עורכי המחקרים; לכן יעברו שנים, עד שנתונים רגישים ואישיים אלה יוגשו למחקר מדעי. כותב השורות משתתף בהרצאות בתחום, ומצוי בקשר של שאלות והתייעצות עם פרופ' רות שליו, ראש היחידה לנוירולוגיה של הילד ב"שערי צדק".
* * *
בסיום אחת ההרצאות בהשתלמות מ. החינוך, נטל אותי הצידה אחד המשתתפים ואמר:
"את כל המאפיינים שהקראתָ על בעלי בעיות קשב וריכוז – יש בי...
אני חוזר בתשובה; מפוזר; עובר עבודות, מבית-ספר אחד לשני...; אני עצמי לא הבנתי מדוע התעקשתי שנים להתחתן רק עם אשה יפה מאוד, והתחתנתי בגיל 35 – כעת אני מבין... – בקיצור: יש בי הכל - חוץ מסעיף אחד: לא התגרשתי... לכן אמרתי לעצמי, שאם 17 סעיפים שֶׁמניתָ קיימים בי, אני יוצא מההרצאה שלך עם מסר חד לעצמי, לעשות כל מאמץ כדי לא להתגרש".

* * *

הבה ננצל את הבינה והידע שחנן הבורא לבריותיו, להבאת אושר לאנושות!

** ** ** 

2 חשיפות אישיות, של בעלי הקשו"ר על חייהם

מכתבו של משה סובר
על הסבל שחווה בחייו, כשבעיית הקשב שלו לא טופלה

שמי משה, ואני בן 41.
אני משער, שכאשר אתאר את תחושותיי וזכרונותיי מהילדות, יהיו רבים שיזדהו עם כל מִלה. הייתי ילד, ששמע שוב ושוב את המשפט: "לא יֵצא ממך כלום". כל חיי הילדות והנערות שלי, זכורים לי כמו בלאגן אחד גדול: הכתב היה בלתי קריא; הספרים והמחברות בערבוביה שלמה, ופעמים אין ספור שכחתי אותם בבית והגעתי לכיתה עם ילקוט ריק.
לרוב, לא הכנתי שיעורים. במבחנים, הייתי יושב מול דף השאלות – והשורות מתבלבלות לי בין העיניים. אני זוכר כִּ'רגעים מן הגהינום', את המבחנים הפומביים – מבחנים בעל-פה בגמרא, בנוכחות ההורים, שנערכו מדי שנה בבית הספר. היו ילדים שחשו חגיגיות באירוע זה, אך בשבילי זה היה אחד מרגעי ההשפלה הנוראים ביותר שצרובים בנשמתי עד היום. העלבון להישאל שאלה, ומרוב לחץ אפילו לא להבין אותה; לפחֵד להסתכל בעיניו של אבא, כדי שלא לראות את הבושה שאני מניח שעטפה אותן.
ברמת המוּדעות שהיתה באותם ימים, האבחון שלי היה חד-משמעי: "אתה עצלן". לא אחת אף סבלתי מִנחת-זרועם של הורים, ובעיקר מורים. משיעורי חשבון אני זוכר את המשפט שהיו מטיחים לעברי: "גם מנקה רחובות צריך לדעת חשבון!", ומשיעורי הקודש את התסכול בכל התחלה חדשה – חוּמש חדש, מסכת, שנת לימודים – כשמהר מאד אני מאבד קשר עם החומר הנלמד.
כשהגעתי לישיבה – הסגנון השתנה. כמובן, לא של היכולת שלי, אלא של הביקורת שהייתי מקבל עליה. כעת זה נהיה פסוק מ"תהלים": "טעמו וראו כי טוב ה'!". אוי, כמה פעמים שמעתי את המשפט הזה מהמשגיח בישיבה! דהיינו: "רק תנסה ללמוד, ותראה איך מתיקות התורה תדבק בך!". ניסיתי. ניסיתי מאוד! מרוב שהתאמצתי, אני זוכר כמעט בעל-פה סוגיות מהגמרא, שהמשותף להן הוא שהן בתחילת כל מסכת. אחר כך, הייתי נופל מהר מאוד שוב לייאוש.
את הלימודים עזבתי בגיל 15. אפילו את ההורים שלי שכנעו שחבל על הזמן. לפחות שאעשה עם עצמי משהו, במקום 'לשנן בחברותא' מערכונים של "הגשש" על הספסל האחורי בישיבה.
הבעיה היתה לא רק בלימודים, אלא גם בהתנהגות בלתי הולמת. נמשכתי לילדים הפחות טובים (בלשון המְעטה) בבית הספר, בישיבה, ובשכונה. נהייתי שובב גדול, או כמעט עבריין קטן. ברור לי כיום שנמשכתי לשם, כי במקומות אלו הצלחתי לקבל קצת תחושה של הצלחה וחיבור חברתי.
אחרי שעזבתי את הישיבה התחלתי לעבוד, ובמקביל מימשתי חלום בפעם הראשונה בחיים: עברתי בהצלחה 'מקרטעת' קורס עזרה ראשונה, והתחלתי להתנדב ב"מגן דוד אדום". התנדבתי באובססיביות רבה. לפני הגיוס לצבא, הייתי עושה לפעמים משמרות רצופות של 48 שעות… הוריי התנחמו בכך שלפחות אני מעסיק את עצמי במשהו חיובי ולא סתם משוטט ברחובות. התגייסתי, ואת יום הולדתי ה18- חגגתי בקורס חובשים בצבא, אליו התקבלתי בהפעלת קשרים מיוחדים. סיימתי את הקורס בקושי רב. שוב החומר הלימודי היה 'מעורבב' לי בראש, ואני מאמין שעברתי את הקורס גם בזכות הפרוטקציה שהיתה לי…
אני מדלג קצת על תיאורים נוספים של הבעיה בנושאים אחרים בחיי, כדי שלא להכביד עליכם. לאחר הצבא, הלכתי ללמוד. החלטתי שאני מפסיק להיות "עצלן", ועושה עם עצמי משהו! נרשמתי למכינה קדם אקדמית במכללת אריאל, ובסוף שנת הלימודים הראשונה ניגשתי ל'בגרות' בחיבור! זו היתה הבחינה היחידה שהעזתי לגשת אליה… כמובן שאז הבנתי סופית שכנראה כולם צדקו: ממני לא יֵצא כלום!
נכנסתי לשוק העבודה. שוב אדלג על כמה שנים שיש לי מהן זכרונות מרים שקשורים לבעיה שעדיין לא נקבתי בשמה, ושבאותם ימים לא ידעתי עליה…
נקודת אור אחת: שיא ההגשמה העצמית שלי באותן שנים, היתה ההצלחה הניסית שלי בקורס מדריכי עזרה ראשונה, ב"מגן דוד". כנראה שהיכולת הוורבלית הדי טובה שלי, בשיתוף עם מעט כישורי משחק שצצו בי במהלך הסימולציות בקורס – עשו את שלהן. התחלתי להדריך בהתנדבות בקורסים במד"א. זה היה קשה מאד! התגמול ש'החזיק' אותי, היו התגובות של חניכי הקורס, שנתנו לי סוף סוף תחושה שאני שווה משהו. דבר נוסף ש'הרים' אותי קצת למעלה, היתה ההחלטה המפתיעה של מורי ורבי איציק כהן ז"ל, שהדריך אותי בקורס מדריכים, ביחד עם רעייתו היקרה, להיות עוזר-מדריך שלו בקורסים של מתנדבי הנוער במד"א. באותה תקופה התחלתי לעבוד בשכר (מגוחך, יש לומר) במד"א, ובנוסף עבדתי גם כנהג אמבולנס. ולמה אמרתי שזה היה קשה? – כי במהלך הקורסים הרבים שלימדתי, התאמצתי הרבה מעבר לכל מדריך אחר. לכל שיעור קדמו הכנות ארוכות מאד בבית. דוגמה: שיעור החייאה. העברתי אותו להערכתי מאות פעמים! ובכל זאת, מעולם לא העזתי להדריך אותו ללא מערך שיעור צמוד מול העיניים. פעם אחת ניסיתי – וכל השיעור השתבש לחלוטין… זה היה נורא. אגב, כשחניכים אמרו לי (ויש שאומרים לי עד היום) שהייתי מדריך מעולה, לא הצלחתי להאמין לְמה שיצא מפיהם.
עוד משהו זוועתי שזכור לי: העבודה כנהג אמבולנס (שאני עדיין אוהב!). בתקופה שעבדתי, היו פיגועי תופת רבים באזור ת"א. הגעתי לרבים מהם בתוקף תפקידי, וכדי לתאר לכם מה שקלטתי, אשתמש בדוגמה מעולם הסרטים: כשרוצים להמחיש בסרט שמה שמופיע על המִּרקע הוא משהו מן העבר, הגוונים של התמונה הופכים לאפור מעורפל… זו בדיוק היתה התחושה שלי כשהייתי מגיע לפיגוע או תאונת דרכים קשה. טיפלתי בנפגעים ביעילות של מכונה, אבל התחושה שלי היתה שאני כביכול 'מחוץ לפריים'; 'הצבעים' מול עיני היו תמיד אפורים, כאילו שאני בחלום.
לבסוף עזבתי את מד"א. עברתי עוד מספר מקומות עבודה… לא אתאר לכם כל מה שעברתי, ואני מניח לכם לדמיין לבד…
מעבר לבעיות הלימודיות והתעסוקתיות שלי, הפרעת הקשב תרמה רבות לבעיות שונות בחיי היום יום. למשל: חוסר יכולת לסיים משימות. כשניסיתי לסדר את החדר שלי, פשוט העברתי את הבלאגן ממקום למקום. כל פעולה נקטעה מספר רב של פעמים, בגלל הנטייה 'להתפזר'.
העבודה המשמעותית האחרונה שלי, הייתה כנהג חלוקה של ציוד משרדי. הייתי מגיע מוקדם לעבודה. מנסה להעמיס ולתכנן מסלול חלוקה. הייתי הנהג הראשון שהגיע, ובכל זאת, הייתי לרוב הנהג האחרון שיצא לקו-החלוקה. הייתי משנה בכל כמה דקות את המסלול שאצא אליו, וגם כשכבר יצאתי לקו, הייתי משנה את המסלול מספר פעמים. חוסר סדר זה, גרם לי לסיים את החלוקה מאוחר מכולם.
בעקבות מספר תאונות – וכן מספר "כמעט תאונות" – שעשיתי, פוטרתי מעבודתי. למרות שהבוס שלי אהב אותי, הוא לא יכול היה להרשות לעצמו לחכות ליום שבו יקבל ממני הודעה, שפגעתי הפעם גם בנפש ולא רק ברכוש. אני הייתי בטוח אז, שהתאונות נגרמות מחוסר עירנות, עקב מחלת הסוכרת שממנה אני סובל. והנה בעודי מובטל, הזדמן לידי מאמר הנוגע להפרעות קשב וריכוז. תוך כדי קריאת המאמר, הבנתי שכנראה אני שייך לקבוצה הזו…!
ניגשתי לרופא המשפחה שהִפנה אותי לנוירולוגית. זו שלחה אותי לאבחון TOVA.
אני מניח שאין צורך להסביר לכם מהי הבדיקה. הבדיקה הראתה שרוב הפרמטרים מצביעים אצלי על הפרעת קשב קשה. אני זוכר היטב את הרגע שבו יצאתי מהבדיקה. עמדתי בפינת רחוב סואן – ופשוט בכיתי. בכי אמיתי. הרגשתי מצד אחד ש39 שנים מחיי הלכו לפח, ומצד שני, קיויתי שאספיק לעשות משהו עם העתיד שנשאר.
רק בנהיגה הביתה מאותה בדיקה, כשהייתי עדיין תחת השפעת הריטלין, נוכחתי לדעת שעד אותו היום לא ממש ידעתי "לקרוא את הכביש"… לא להאמין שהייתי נהג אמבולנס ונהג משאית…
עם הריטלין הרגשתי פתאום כל כך מרוכז בנהיגה. אז גם הבנתי שהסיבה לתאונות היא הפרעת הקשב.
בעקבות המלצה של חבר שהוא לי יותר מאח, ניגשתי לוועדה של ביטוח לאומי. נקבעו לי אחוזי נכות משמעותיים בגלל הסוכרת וגם קצת בגלל בעיית הקשב. השלב הבא היה הגשת תביעה לשיקום תעסוקתי בביטוח הלאומי. התביעה אושרה. תיאמו לי תור לאִבחון תעסוקתי, ובינתיים נשלחתי להכיר מספר מקצועות טכניים, שאולי אמצא באחד מהם את מקור הפרנסה הבא שלי.
האבחון התעסוקתי כלל 8 שעות של מבדקים מסוגים שונים. האמת שדווקא די נהניתי.
כעבור מספר ימים נקראתי לקבל את תוצאות האבחון. בחדר של פקידת השיקום ישבה גם הפסיכולוגית שאִבחנה אותי. לא אפרט את כל השיחה איתה – מה שכן אספר, שפשוט רעדתי כשראיתי את התשובה. מדוע? – כי אני הייתי בטוח שישלחו אותי לאיזה חודשיים של קורס מקצועי, ומה שאמרו לי היה, שלפי הנתונים, הם ישמחו אם אלך לאקדמיה.
לא האמנתי! אני, ששנת לימודים שלימה הפיקה ממני רק בגרות בחיבור…?!?
כמובן שהסכמתי.
ביקשתי לעשות את המכינה ואת הפסיכומטרי במקביל, כדי שיהיו לי מספיק שעות שבועיות לקבלת מילגת קיום. העובדת הסוציאלית המסורה שמתפקדת כפקידת השיקום שלי אישרה לי זאת, למרות ש"קיבלה על הראש" מהממונים עליה, כי לדעתם לא היה סיכוי שאצליח.
עשיתי מכינת באוניברסיטת בר אילן ובמקביל קורס פסיכומטרי, בבית הספר שלדעתי הוא מספר אחד בתחום. סיימתי את המכינה בציון ממוצע של 97.4, ופסיכומטרי בציון 583.
בשורה התחתונה: אני כיום בסיום סמסטר ראשון של לימודי תואר ראשון במדעי הסיעוד. ורק כדי לקשר את הדברים לנקודה המרכזית אותה אני רוצה להעביר, אציין שנכון להיום, ב7 המבחנים שעברנו מתוך 13, ממוצע הציונים שלי עומד על 93.
המסר המרכזי שברצוני להעביר לכם הוא זה:
ילד (או מבוגר) שזקוק לטיפול בהפרעת קשב ולא זוכה לזה, נרצח פעמיים! פעם אחת על ידי מניעת האפשרות לממש את הפוטנציאל שבו, ופעם שניה בגלל ההשפלות שהוא חווה והדימוי העצמי שלו, שנשחק עם השנים עד דק.
אנא, אם ידוע לכם על מי שלא זכה לטיפול מתאים, הסבירו לו. הראו לו את הדברים שכתבתי, ואם צריך – אני מוכן גם לתרום את חלקי בהסברה (בטלפון 0584000165). יש לפחות שני אנשים שלומדים היום לימודים גבוהים, בעקבות שיחה שכזו איתי.

2) סיפורה של שושנה (שם בדוי):

החיים במשפחה, שהפריית הקשר דומיננטית בה:

עו"ד שושנה הגיעה אלינו לראיון+ליווי לקראת חתונה. היא בת 35, ממשפחה של 8 ילדים בגילאי 22-37, שרק אחד מהם נשוי. לאחר קשר בן שבועיים זיהיתי אצלה למעלה מ12 מאפייני התנהגות מהרשימה שלעיל, ובעצם כבר בתום פגישת ההכרות בת השעתיים, הצעתי לה לגשת לבדיקה. אז הודתה, שהיא משתמשת בריטאלין ללא מרשם רופא, בכל פעם שהיא חייבת לסיים עבודות ולהגיש לבוס, "כי אחרת, לא אצליח לסיים...".
היא בחורה זורמת וחברתית שנקשרת בקלות, ולאחר שהוזמנה וסעדה איתנו סעודת שבת, קיבלה את החומר הנ"ל – ושלחה אלינו מייל:

"הרב יוסף - בוקר טוב,
תודה על המילים המחזקות שלך, גם במייל הזה וגם במייל הקודם.
תודה על ההרצאה ששלחת לי,  היא חידדה לי וחידשה לי דברים. 
תודה על הזמן היקר שאתה מקדיש לי במחשבה ובמעשה.
רק ה' יודע, ולדעתי, רק אנשים בודדים עשויים לדעת, עד כמה תרומתכם היא חשובה, איכותית ולא פשוטה, בפרט בקרב בעלי הפרעת קשב (או בעלי הרגישות-יתר) שההצלחה איתם היא רחוקה מלהיות מיידית וקלה.
ממש כמו אצלי.
כל צעד שמקדם אותי בתהליך ל"חיים מפוקסים" (וזו התפילה היום יומית שלי - לא מול טקסט כתוב, כמובן..) הוא פשוט קרש הצלה והקלה של ממש.
כידוע, הרמב"ם מדבר כיצד להביא בן זוג לחיים מפוקסים: "דרך בעלי דעה שיקבע לו אדם מלאכה המפרנסת אותו תחילה, ואח"כ יקנה בית דירה, ואח"כ ישא אישה... אבל הטיפשים מתחילין לישא אישה, ואחר כך אם תמצא ידו יקנה בית, ואחר כך בסוף ימיו יחזר לבקש אומנות או יתפרנס מן הצדקה". אני נלחמת להביא בעל וילדים ל"חיים מפוקסים" שלי - אך מתקשה בזה, כיתר בעלי הפרעת הקשב. 
אמנם אני מרגישה שאני לקראת הסוף (ברוך השם - וזאת בדם יזע ודמעות) בלייצר לעצמי "חיים מפוקסים", בתנאים של הפרעת קשב. 
ועם העזרה שלכם בעזרת השם, אני אֶצלח זאת ואוכל להתחתן.

אני מברכת אותך ואת רותי שהשם ישלם לכם כגמולכם על העבודה הברוכה והכלל לא פשוטה שאתם עושים.
פסח כשר ושמח
ותהנו עם הילדים והנכדים,
שושנה

בשולי דבריה הכֵּנים של שושנה [בוגרת "בית יעקב" שמתהלכת בחוסר צניעות], אוסיף שההכרות איתה ועם משפחתה, היתה אחד הגורמים הרבים להמשך גיבוש עֶמדתי שהלכה והתייצבה ב15 השנים האחרונות, מעשרות סיפורים וגילויי-לב נוספים ששמעתי בראיונות:
שושנה גרה בעיר חרדית, וזו החלטה של אביה שהוא חוזר בתשובה: 'חייבים חינוך חרדי וסביבה מתאימה'. והנה מפתיע לשמוע ממנה, שבשולחן השבת אביה מעלה בעיקר דברי תורה מִשל... פרופ' ישעיהו לייבוביץ'. בנותיו שלומדות ב"בית יעקב", שומעות רעיונות רדיקליים של אישיות כלייבוביץ', "ולא מעניין אותו" (כלשונה) מה יחשבו המורים והשכנים החרדיים, כי זוהי אמת רציונלית שמי שמתנגד לה, מוזמן לפרוך אותה.
כלומר: האב - שהוא ככל הנראה המוריש הגנטי של הפריית-הקשב – אינו מצליח להבין, שיש סתירה חריפה בין חינוך חרדי שהוא מאמין בו, לבין רעיונות סותרים מאוד לדרך חיים זו. זוהי דוגמה ל"חוסר הטקט", שמייחסים לבעלי הפריית הקשב.
בנוסף סיפרה, שכאשר הגיע לביתם החתן (היחיד כרגע) של בתו, האב 'הספיק' להתנגח איתו ולסיים במריבה, כבר במפגש הראשון.
רוב ילדיו הם כיום דתלשי"ם, ורוצים לעקור מהעיר החרדית שזרה להם - אבל הוא מתעקש שחשוב לגור בסביבה חרדית.
היינו: בעלי הפריית קשב הם אנשים יצירתיים בעלי כשרון וחכמה רבה, שכדי להיות מרוכזים יש בתוכם ליבה לא-מוּדעת שמטה להיות במתח מתמיד; ב"מאבק עִם..." [האוייב (יחידה קרבית); החוק (כנ"ל); דעות אחרות; בן-הזוג. וכמו שרוני קובן הגדיר יפה את אַברי גלעד: "תמיד בקו-האש"] – וזאת כדי שהאדרנלין ינוע במהירות ויגרום להם תחושת ריכוז מקסימלית. למי שאינו מודע להִתרחשות פנימית הזו, נראה מבחוץ שהם כביכול אנשים 'חסרי התחשבות', 'חושבים את עצמם', 'גאוותנים', וכו' – כשהאמת היא שהם טובי-לב מעל לממוצע באוכלוסיה, אלא שהם נעים כל העת בין רעיונות-אמת שונים שעולים ללא הרף ממעיין שנינותם, מבלי שיהא ביכולתם לווסת, לאזן, ולקבל הכרעה מעשית בין כל האמיתות.